Ne da(vi)mo Beograd - Ilić, Saša (Peščanik NVO, 2015)
Voleo je da progoni – ovako bi glasio alternativni početak ‘Farenhajta 451’ Reja Bredberija kada bi se adaptirao za neko beogradsko pozorište, koje bi pokušalo da predstavi šta se u životu ovog grada događa danas. Da je to lako, verovatno bi se već mnoga pozorišta pozabavila tom temom, većina medija bi izveštavala o nemilim događajima na ulicama i aerodromu glavnog grada. Takođe, većina intelektualaca ne bi držala glavu u savamalskom pesku, niti bi komunalna policija Beograda imala problem koji je danas muči. Naime, kako to biva u distopijskim fikcijama, osnovne funkcije aktera su radikalno izmenjene i u toj promeni predznaka naizgled prepoznatljivog sveta zasniva se ukidanje horizonta očekivanja. To je onaj momenat koji čitaocu sugeriše da ‘nešto nije u redu’ sa svetom i u skladu sa tim on počinje da ‘čita’ signale fikcije u novom ključu. Takav je slučaj sa Bredberijevim vatrogascima koji umesto svoje osnovne funkcije imaju zadatak da pale knjige koje su označene kao potencijalno opasne po sistem. U Vučićevoj distopiji, komunalna policija nalazi se u sličnoj poziciji jer umesto svojih tzv. komunalnih zadataka, ona krstari gradom i hapsi građane bez karte u javnom prevozu, a odnedavno privodi aktiviste koji dele besplatne novine koje kritički progovaraju o najvećim projektima premijera i njegove partije. To se dogodilo 19. marta ispred Gradske uprave, gde su aktivisti delili novine ‘Ne da(vi)mo Beograd’. Pored aktivista, privedena je i novinarka Bete koja je pratila događaj, kao i jedan slučajni prolaznik koji se zatekao u kritičnoj zoni koju je trebalo komunalno obraditi